![]()
Jeden pořádný dárek„Mám ještě něco udělat?“ zeptala se sekretářka. Velmi zaneprázdněný ředitel mrkl na hodinky a prohlédl si diář. „Už bychom měli být pryč. Teď už moc práce nenaděláme.“ Sekretářka se usmála: „Ale ještě tu máte seznam dárků pro syna. Nezapomeňte, že za tři dny jsou vánoce.“ „Ještě že jste mi to připomněla!“ Ředitel si povzdechl. „Bojím se, že se na mě bude trochu zlobit. Nejspíš právem, protože mám na rodinu tak málo času. Když večer přijdu domů, syn už spí. Skoro nikdy nemáme čas si popovídat. Ale aspoň o Vánocích chci, aby ode mne dostal pořádný dárek. Jenomže… kde na to vzít čas? Víte co? Kupte ho vy. Na penězích nezáleží. Přečtěte si ten seznam a kupte všechno, co si syn přeje.“ Sekretářka otevřela dopis od syna, potřásla hlavou a usmála se: „Víte, že vaše příkazy vždycky plním, ale tentokrát to vážně nejde.“ „Proč ne? Copak si osmileté dítě může přát věc, kterou mu nemůžu koupit? Ukažte mi ten seznam!“
Milí přátelé, předpokládám, že mnozí z nás se v tomto příběhu najdeme a že nám to pomůže k prožití svátků dvojím směrem – ve vztazích k lidem a k Bohu. Každý z nás máme zkušenost, co to znamená být někomu blízko, sdílet s druhým člověkem život. V množství práce a starostí se nám stává, že nemáme čas věnovat se právě těm nejbližším a navzájem se sdílet. Vánoce jsou dobou, kdy k tomu máme příležitost a kdy to od sebe navzájem také očekáváme. Pokud jsme věřící, nepatří Bůh také mezi ty, kteří čekají na náš osobní vztah? Pokud se na něj obracíme jen s prosbou o pomoc, radu, útěchu nebo ochranu, touží určitě po něčem podobném, jak to vyjádřil malý František v příběhu otázkou: „najdi si na mne také trochu času“. Když si o Vánocích připomínáme, co vše Bůh vykonal v Ježíši pro nás, není to výzva, učinit také něco pro něho? Nové a radostné prožití těchto vztahů o svátcích vánočních
vám přeje
V naší společné i osobní modlitbě se přimlouváme: Leden: Za nemocné v naší farnosti
O darech, dárcích a obdarovanýchVánoce máme většinou rádi také pro mnoho tradic a zvyklostí, které si v rodinách udržujeme a předáváme z generace na generaci. Je milé vždy znovu, jednou za rok se k těmto tradicím vrátit, zopakovat je a připomenout si, že tak jsme to převzali od svých rodičů a oni zase od svých. V době, která už zpochybnila snad úplně všechno, jsou Vánoce svátkem, kdy se aspoň na chvíli vracíme s celou rodinou k prožitku a řádu, který tu trvá navzdory proměnám doby. K prožívané tradici patří také dary a dárečky, které si dáváme pod štědrovečerním vánočním stromečkem. Dar je něco, co dostáváme zadarmo, jen tak, protože mně-obdarovanému to někdo-dárce chce dát. Není to nic předepsaného, není to kupř. mzda, kterou jsem si odpracoval a na kterou mám nárok. Dar nelze tedy právně vymáhat. Nikdo není povinen jej druhému dát, ale dá jej, protože mu chce udělat radost. Dar nemusí mít podobu jen onoho věcného daru vánočního. Darem – a nejen o Vánocích – může být každý projev náklonnosti v podobě milosrdenství a soucitu, kupř. dárcovství krve či kostní dřeně; darem je i odpuštění, udělení milosti, amnestie. Dar je tedy něco, co život prosvětluje a projasňuje. Měli bychom si proto uvědomit, že právě tyto „nepovinné“ a nezasloužené věci hrají v našem životě velkou roli, neboť dar je něco, co do šedé reality života charakterizované slovy jako povinnost, zákon, kalkulování, uplatňování nároků, domáhání se práva, vnáší něco nového, svěžího. Dar prostě napomáhá utváření a udržení plného lidství, aby se náš život nepohyboval jen ve schématu „má dáti-dal“. Je na nás dárcích i obdarovaných, abychom dokázali co nejvíce v této životní poloze žít. Abychom uměli nejen dary dávat, ale také je bez rozpaků přijímat. Abychom však také dokázali přát druhým to, co mají víc než my. Není to snadné přát druhému to, co mně dáno nebylo: ať jde o lepší práci, větší míru zdraví, jmění, postavení ve společnosti a podobně. Jak často dokážeme tyto věci právě u druhých sledovat, srovnávat se sebou a také závidět. Vzpomeňme jen, kolik řečí se nadělá kolem toho, když se někomu promine trest. Umění přát druhému, má-li víc, a radovat se spolu s ním nefalšovanou radostí, to je veliká věc. Ale právě tak těžké je dar přijmout. Znáte ty řeči: To si přece od vás nemohu vzít, to jsem si nezasloužil, jak vám to oplatím a podobně. Tady asi je v pozadí ta naše schématická představa spravedlnosti, že si člověk musí všechno zasloužit, odpracovat a že přece nemůže zůstat dlužníkem. Avšak kdo se hlásí k víře v Boha, který nevyměřuje svou přízeň podle zásluh, ale prokazuje jednu milost za druhou, ten by měl umět bez rozpaků přijímat i to, co si nezasloužil. Bůh je náš největší, nejlaskavější a nejmilostivější dárce. Proto právě o vánočních svátcích, když si připomínáme Jeho největší DAR v podobě narození Ježíše Krista, připomeňme si i úvodní verš evangelijní zvěsti podle Jana: „Neboť Bůh tak miloval svět, že d a l svého jediného syna, aby žádný, kdo věří v něho, nezahynul, ale měl život věčný.“ JUDr. Miloslav Honek
FotkaTo, že je poslání kněze pro nás důležité nejen teď v adventním čase, ale i v radostech i starostech všedních dnů, snad všichni víme. Někdy si možná ani neuvědomují, jak je jejich úsudek důležitý. Jako i pan farář z příběhu, o který se chci s vámi podělit: To bylo tenkrát na Moravském Slovácku, v době, kdy ještě nebyly barevné fotografie, natož pak digitální fotoaparáty. Tetička Jenůfka, která uklízela na faře, se rozhodla, že se nechá vyfotografovat na památku pro svou rodinu. Přináší si domů sáček s fotografiemi a už ho nedočkavě rozbaluje. Vytáhne jednu fotku, dívá se však na ni zklamaně.:“To přece nemožu být já! Šátek na křivo, tmavé oči a ten nos! Ná že se spletli a dali ně podobénku nekeho jiného!“ Tetka neví co si počít. „Ale co když su to já:!“ Tetička sedí nad fotkou a přemýšlí, co udělá. A protože je to tetička bystrá, nápad je na světě. Kdo jiný by jí mohl pomoci než pan farář?! Věděla, že se kolem třetí hodiny odpoledne procházívá po zahradě. A tak podle plánu druhý den odpoledne chvátá s fotkou na farní zahradu. Nenápadně ji položí na cestičku, po které by měl za chvilku pan farář jít. Vezme hadr do ruky a jako by nic pouští se do uklízení fary. A to se už pan farář prochází po zahradě, prohlíží si záhonky a kontroluje úrodu. Ale co to? Málem šlápne na pohozenou fotografii. Zvedá ji ze země a poznává na ní tetičku. Točí se, spěchá na faru a volá: „Jenůfko, Jenůfko, ztratila jste svoji fotku!“ „Tak su to přece enom já.“ Oddychla si tetička za oknem „když ňa pan farář poznali.“ Všechny pochybnosti zmizely a tetička mohla rozdat své fotografie potomkům. Věra Kohoutková
Poutní místaPouť k ochránkyni rodin, ke svaté paní ZdislavěV době vánočních svátků se snad častěji než kdy jindy setkáváme s pojmem rodina. Štědrovečerní večeři trávíme s rodinou, navštěvujeme své příbuzné a také se modlíme ke Svaté Rodině v kostele. Na Českomoravské vrchovině poblíž Velkého Meziříčí je městečko Křižanov, který je spojen s životem svaté Zdislavy. Narodila se na zdejším hradě kolem roku 1220. Její otec, pan Přibyslav, byl významný moravský šlechtic. Byl královským kastelánem na hradě Veveří a v Brně. Zevnějškem byl voják, srdcem a duší mnich. Její matka, paní Sibyla, byla krásná žena jižního typu, původem ze Středomoří. S manželem vytvořila vzornou křesťanskou rodinu. Prvorozená dcera Zdislava dostala od rodičů nejcennější dědictví a výbavu do života – pevný základ pro budoucí svatý život. Bůh ji povolal do manželství, aby skrze ni ukázal všem dalším manželům a rodinám, jak uvědoměle prožívaná svátost manželství vede k svatosti. Provdala se za křesťanského šlechtice pana Havla Markvanice na hrad Lemberk. Stala se šťastnou maminkou čtyř dětí, které vzorně vychovala. Se svým manželem, který byl ve službách krále Václava I., založila kostel a dominikánský klášter. Její typickou láskou byly vůkolní rodiny se všemi starostmi, nemocemi a bolestmi, které léčila mimořádnou Boží silou, až se zcela pro rodinu svou a každého trpícího obětovala. Svatě zemřela na hradě Lemberku v roce 1252. Její kolébka Křižanov i její slavná hrobka v Jablonném přitahují k sobě zvláštní silou a kouzlem všechny její ctitele, kterým leží na srdci blaho rodin. Svatá Zdislava, jediná světice narozená na Moravě, je znázorněna v křižanovském kostele na krásném svatebním sousoší. V sakristii se chová relikviář s jejími posvátnými ostatky. Křižanovský kostel září svojí vnější bělostí do celého kraje, září vnitřní čistotou, po celý den je otevřen jako nejsvětější Srdce Ježíšovo, jako neposkvrněné Srdce Mariino a jako mateřské a milující Srdce svaté Zdislavy, patronky rodin. PRO (čerpáno z knihy Poutní místa Moravy a Slezska)
Jak jsme natáčeli CDZačátkem letošního roku mně navrhl otec Milan, abychom dětem pro radost natočili kazetu písní, které jsme se během čtyř let naučili v pěveckém kroužku Broučci. Neměla jsem žádnou zkušenost ani představu o tom, co bude tato práce obnášet. Těžkou hlavu jsem měla hlavně ze zajištění hudebního doprovodu. Oslovila jsem ty dobrodince, kteří nás doprovázeli při dětských mších sv. a různých vystoupeních. Kytaristy Janu Salusovou a Tomáše Formánka, klavíristku Petru Svobodovou, houslistku a klavíristku sestru M. Benediktu a flétnistku sestru M. Faustynu. I když to bylo období pro mnohé z nich časově velmi náročné, (Jana se připravovala na maturitu, Petra na zkoušky na vysoké škole a sestry na řeholní sliby) byli ochotni nám pomoci. Děti přijaly návrh – natočit kazetu – doslova s nadšením, a proto jsme se pustili s chutí do práce. Vybrala jsem pro tento účel 34 vhodných písní a rozdělila je do jednotlivých okruhů dle jejich námětu. Při zkouškách na faře jsme s děvčaty Jarmilkou Andrlovou, Evičkou Červinkovou, Janičkou Hrazdílkovou, Magdalenkou Melicharovou a Klárkou Tylšarovou a kluky Vojtou Andrlou, Vašíkem Knotkem a Pavlem Šujanem všechny písně u klavíru nacvičili. Další velké úsilí vynaložili naši hudebníci k vytvoření vhodného doprovodu. Díky nim všem, hlavně sestře M. Benediktě, která byla duší tohoto „tělesa“, a díky ukázněným a pozorným dětem, se nám podařilo s velkým úsilím připravit písně k natáčení. Dne 18. června 2003 jsme se vypravili v odpoledních hodinách auty do obce Telnice, kde jsme v soukromém studiu natočili celý písničkový program. Byl to pro děti i nás dospělé velký zážitek, ale zároveň velké vypětí. V ten den jsme se domů vraceli až před 22. hodinou, a to všichni dosti vyčerpáni. Do Telnice jsme jeli ještě jednou s otcem Milanem a Magdalenkou Melicharovou natočit průvodní slovo, které odděluje jednotlivé okruhy písní, ale to už byla záležitost pouze jedné hodiny. Tím nám spadl velký kámen ze srdce a my jsme se jen všichni těšili na novou kazetu a cédéčko. Když jsme se před prázdninami setkali s rodiči dětí na faře ke vzájemnému poděkování, nikdo z nás netušil, že vyvstane nikým nečekaný obrovský problém. Koncem září mně otec Milan se smutkem ve tváři sdělil, že počítač, kde bylo uloženo celé naše vystoupení, laicky řečeno „vyhořel“! Všechna naše usilovná práce byla pryč ! I když jsme se několik týdnů vzpamatovávali z tohoto šoku, byli jsme si s otcem Milanem vědomi, že kazeta měla být natočena hlavně dětem pro radost a také jako svědectví o práci s dětmi v naší farnosti. Proto jsme se rozhodli jít do toho ještě jednou! Naší snahou bylo provést natáčení co nejdříve, dokud děti nezapomněly nápěvy a texty písní. Petru Svobodovou, studující nyní v Rakousku, zastoupila ve hře na keyboard paní Mgr. Dolečková, která nám velmi ochotně vyšla vstříc. Písně i texty přijel za námi na faru natočit pan Ing. Lang z Radia Proglas. Druhé natáčení tedy proběhlo v sobotu, dne 21.11.2003, na sv. Cecílii. Mně nezbývá, než moc a moc poděkovat nejen dětem, které po 5 měsících odmlky písně nezapomněly, ale hlavně všem hudebníkům, kteří šli s námi do toho ještě jednou. Byla to další usilovná práce navíc po celý měsíc listopad, a to mnohdy práce celodenní. Upřímné Pán Bůh zaplať také otci Milanovi za jeho první myšlenku vytvořit toto „dílo“, jeho podporu a modlitby v průběhu celého konání, za návrh a vytvoření obalu na naši nahrávku a zajištění tisku. Nemůžeme snad posoudit sami, na kolik se nám s Boží pomocí dílo podařilo. Nejsme profesionálové, pouze rádi a s nadšením hrajeme a zpíváme. Zpíváme všem dětem i dospělým, aby nezbloudili, aby našli tu správnou cestu k Pánu Ježíši. Marie Šujanová
Nabídka nových knih ve farní knihovně
Znovu doporučujeme i další knihy, které jsme nabízeli v minulých číslech Urbánku:
>> Dobrý začátek je vždy spojený se vstupem do chrámu svého srdce.
Nížkovický kostel v novém
Odborná firma Zamazal ml. a spol. z Brna provedla stažení zdí presbytáře ocelovými lany. Muselo se opět postavit lešení a sekat do již vymalovaných zdí. Kolem kostela se musela vykopat zemina a položit izolaci proti vlhkosti. Díky mužům a ženám, kteří přicházeli někdy i denně pracovat, se dílo podařilo do Vánoc dokončit. Kameníci položili mramorovou dlažbu a z bývalých oltářů postavili nový oltář čelem k lidu a ambon, pro novou liturgickou úpravu. Provedla se také oprava celé sákristie a byl vyzděn oltář pod svatostánek. Díky všem, kteří pomáhali!
|
P |
Ř |
T |
S |
S |
|
Ý |
A |
I |
E |
Z |
O |
|
|
T |
|
Ď |
Á |
D |
CH |
P |
V |
S |
O |
Ě |
|
E |
E |
E |
|
J |
K |
M |
B |
|
T |
M |
|
|
L |
. |
É |
|
U |
|
Skrze svátost křtu se zrodili pro život s Bohem
- pokřtění 7.12.2003:
Štěpánka Anna Kocmanová *2003 z Nížkovic
Jakub Šidlík *2003 z Němčan
Libor Tesař *2003 ze Slavkova
Do svátosti manželství vstoupili:
22.11.2003 Petr Horna ze Slavkova a Barbora Tesáková ze Slavkova
Branou smrti prošli a před Boží tvář předstoupili:
Cyrilka Gecová z Němčan *1928, +8.11.2003
Libuše Šolcová ze Slavkova *1922, +17.11.2003
Jaroslav Chaloupka ze Slavkova *1936, +25.11.2003
Ing. František Rotrekl ze Slavkova *1941, +11.12.2003
Následující přáníčko nám poslala jedna kamarádka, která opravovala text tohoto Urbánku. Je ze Dvora Králové a ráda to pro nás bude dělat pokaždé. Je učitelkou češtiny.
"Radostně spolu svátky vánoční prožívejte,
v lásce a ve zdraví zůstávejte!
Malé děťátko, jež přichází do tohoto světa,
znamená štěstí a naději
na trvání života po všechna další léta."
Co
se ti líbí na Vánocích?
Jaké zvyky dodržujete doma?
Co si přeješ pod stromeček?
PŘEJEME VŠEM KRÁSNÉ A VESELÉ VÁNOCE
(8.-9. ročník náboženství)
JEŽÍŠOVO NAROZENÍ
VYLUŠTILI
JSTE SPRÁVNĚ?
Správné řešení testu: 1b, 2c, 3a, 4b, 5c, 6a, 7a, 8b, 9c, 10b.